Tidligere i "Resurrection":
- Når kan jeg møte Frederick? - Han tror de returnerte er farlige.
- Han prøvde å ta Jacob. - Jeg lovte å hente dem inn.
- Jeg skal finne en leilighet. - Du er ikke trygg alene.
Jeg vet det er tøft, men kanskje Gud visste at dette barnet trenger deg.
Han heter Arthur Holmes. Han døde i 1935.
- Kjenner du ham? - Nei, jeg var bare et barn.
Jeg tror disse beina er returnert. De kan være fra 1930-tallet.
Når du har noe solid til oss, får du tilgang til liket.
Det er meg. Jeg har noe til deg.
Hei, pappa. Alle har noe til felles utenom at de har returnert.
Jeg tror alle ble drept. Jeg tror det kan være snakk om mord.
- God morgen, Lucille. - God morgen.
Jeg henter litt urter til frokosten.
Kanskje du skal sette deg litt? Jacob bør ikke se deg slik.
Greit.
Jeg vet at vi ikke alltid var enige om ting.
Jeg er svigermoren din. Det er en universal regel.
Han døde i dag.
For 32 år siden.
28. Oktober, 1982.
Hvert år på denne dagen pleier jeg
å legge blomster på graven hans. Jeg går langs elven der han...
Det er et mirakel å ha ham tilbake.
Men det sletter ikke følelsen av å ha mistet ham.
Ingenting kan få en mor til å glemme noe sånt.
Men du er ikke alene. Du har familien din.
Noen av våre beste stunder sammen har alltid involvert et stort måltid.
Skal jeg lage en familiemiddag til oss i kveld?
Så snur vi det som var en trist dag til en dag vi feirer.
Jeg kan lage svinekoteletter og eplesuppe.
Er det fortsatt Jacobs yndlingsmat?
Da gjør vi det sånn.
Jeg ser allerede at denne dagen kommer til å bli mye bedre.
- Du er tidlig oppe. - Fikk du sove?
Nei. Jeg var oppe hele natta.
- Takk for at du laget kaffe. - Håper den ikke er for svak.
Jeg tar det jeg får akkurat nå.
Hvordan visste de at beina var returnert?
Lite tettsted. Nyheter sprer seg raskt.
Du snakket vel med dem?
Etter at de tok beina?
- Sa de ingenting om det? - Nei.
- Tror du de overvåket kontoret mitt? - Nei, jeg tror ikke det.
De vet tydeligvis mer enn de vil røpe.
Vi kan identifisere beina. Jeg så gjennom rettsmedisinerens rapport.
De døde på 30-tallet. En var svart, en hvit.
Han hvite hadde vondt kne, så han måtte haltet.
- Kanskje de er de første returnerte. - Ja.
Om du trenger meg i dag, sitter jeg og drukner i filer.
Og jeg i et hav av snørrete barn og ryggproblemer.
- Vi kan visst ikke unngå hverandre. - Jepp.
- Det er så mange å velge mellom. - Ja.
Tom skal finne et nytt sted til meg, så jeg drar snart.
Du må ikke tenke på meg særlig mye lenger.
Ikke ta disse.
Folsyre er bra for oppbyggingen av hjernen og ryggraden.
Omega-3 er bra for nevrologi og synet.
- Du vet mye om dette. - Jeg kom ikke like langt som deg.
Det går bra. Jeg har godtatt det.
Janine... takk for at du lar meg bo hos dere.
- Det er sikkert ikke lett for... - Rachel? Går det bra?
Ja, jeg tror det... jeg bare...
Det går bra. Bare pust!
Vi skal få få deg til legen. Bare fortsett å puste. Kan du hjelpe meg?
Det går bra. Maggie, takk.
Dette stedet har ikke endret seg i det hele tatt.
- Like skittent. - Du skulle bare visst.
Jaha. Var det noe spesifikt du ville diskutere?
- Eller bare spise frokost med mor? - Alltid, mamma.
Men ja, det var det.
- Jeg jobber med en sak. - Beina dere fant ved elva?
I løpet av all min tid i Arcadia, har jeg aldri hørt om noe så fælt.
- Aner du ikke hvor de er fra? - Hvorfor skulle jeg det?
Jeg vet ikke noe definitivt ennå,
men de ser ut til å ha blitt begravd under fabrikken.
Rett under det gamle behandlingsrommet.
Vet du hvordan det kan ha seg?
Det er mulig at det ligger en gammel gravplass under der.
Jeg tenkte det, men nei. Disse beina er fra 30-tallet.
- Lenge etter fabrikken ble bygd. - Jeg har ingen anelse.
Jeg tenkte jo det.
Jeg er nok på villspor.
Er du sulten? De lager en god osteomelett.
Det tviler jeg på. Du ser sikkert fram til et hjemmelaget måltid.
Har ikke Henry ringt deg?
Vi skal ha en familiemiddag i kveld. Kl. 18.30 presist.
Du trenger ikke å ta med noe. Datteren din har allerede takket ja.
- Hør her, mamma... - Jeg er moren din. Jeg er tilbake.
For alt vi vet, kan jeg forsvinne i morgen. Dette er noe jeg vil.
Du skal ikke nekte meg dette, Frederick.
Hvordan er det å bo med Lucille?
Vi kommer knakende godt overens.
Det er en stund siden vi tok fram det fine serviset.
Jacob har vært flink og hjulpet til med å dekke bordet.
Pass på å bruke "Royal Doulton"-serviset. Ikke "Wedgwood".
De passer ikke til den nye fargen i spisestua. Dere har det vel ennå?
- Jeg fikser det, Margaret. - Flott.
Henry, henter du resten av matvarene? Jeg skal ta en dusj.
Jeg vil helst ikke at du kjører bilen alene, mamma.
- Du har ikke førerkort. - Jeg har kjørt siden jeg var 11.
Jacob. Fred og Maggie har begge takket ja.
- Pass på å dekke på til to til. - Ja, bestemor.
12 FABRIKKARBEIDERE DREPT I BILULYKKE
- Flaks at Janine var der. - Ja. Hun var fantastisk.
- Alle vil gjort det samme. - Føler du deg ok?
- Ja. Bare litt flau. - Ingenting å skamme seg over.
Det er typisk å oppleve krampe mellom 15. Og 16. Uke.
- Du er i uke 16, ikke sant? - Ja.
Livmoren vokser for å få plass til barnet, og det kan innebære smerter.
Og... der.
Hjertet høres bra ut. Sterkt. Da tar vi en titt, ok?
- Alt i orden? - Jeg tror skalaen er feil. Kan du se?
Hva er det?
- Rachel, barnet ser helt sunt ut. - Men?
Jeg må dobbeltsjekke målene, for det jeg ser nå rimer ikke helt.
- Hva mener du? - Hvordan skal jeg si det...
Fosteret vokser dobbelt så fort som normalt.
- Hvem kom i begravelsen min? - Ikke dra i bordduken.
- Hele familien? - Ja. Selvsagt.
- Så vakkert. Nå plukker vi blomster. - Fikk tante Barbara også begravelse?
Ja, vi hadde en for dere begge.
- Hun er tilbake, sånn som meg? - Ja.
- Hvorfor kommer hun ikke i kveld? - Det er komplisert.
Men jeg vil møte henne. Be om unnskyldning.
- For hva da? - For at jeg ikke reddet henne.
- Du har ingenting å unnskylde. - Jeg vil at hun skal komme!
Nå er du kranglete. Slutt. Kom igjen.
Unnskyld. Det var et uhell.
Ikke! Du har gjort nok. Gå ut.
Jacob.
Henry.
Jeg vet at Fred var sint på meg da jeg kom tilbake.
Jeg visste ikke hva jeg kunne gjøre.
Jaha. Barbara...
Jeg skal ikke holde en preken over et valg du tok for 32 år siden.
- Ikke? - Selv om det er fristende.
Hvorfor er du her, da?
Jeg kan ikke fortelle deg hvorfor alt dette skjer.
Jeg tror egentlig ikke at vi noengang får vite det.
Men det er én ting jeg har lært i løpet av de siste ukene...
De returnerte har en enestående kraft
til å lege gamle sår. Dersom vi er åpne for det.
Hva vil du jeg skal gjøre?
Det er ikke noe jeg vil. Det er for Jacob sin skyld.
Trenger du noe? Varmtvann på flaske?
Nei, takk. Jeg vil bare være alene.
Ok. Skal vi vekke deg til middagen?
- Unnskyld. Hva? - Ingenting. Hvil deg litt.
- Litt av et sjokk, alt det her. - Ja, det er det.
Vi snakket om at hun skulle flytte.
- Jeg vet det. - Det er ikke nødvendig.
Med tanke på hva hun gjennomgår, kan hun bli her.
Ok.
Det er ikke lett, eller hva? Å oppdra en liten gutt.
Prøv med to. De spiser deg levende, og så spør de etter mer.
Alt jeg gjør for tiden ser ut til å være galt.
Fred var sånn som liten.
Vi var alltid uenige.
Så møtte han Barbara da han bare var 14 år.
Sånn som han holdt på med henne. Drakk og svinset rundt.
Jeg følte at han skulle forsvinne helt fra meg.
- Det er i fortiden nå. - For deg, kanskje.
- Kan jeg hjelpe deg? - Den siste rapporten.
Jeg har sett den.
- Hva er dette? - Jobb.
- Nei, artikkelen. - Research.
Jeg ser det. Om hva?
Når du gir meg et skap å jobbe i, kan du i det minste holde deg ute.
Beklager, Agent Bellamy, at jeg trenger meg på.
Får jeg høre hva du jobber med?
Jeg tror jeg har gjort framskritt i å identifisere beina.
- Hva har ulykken med det å gjøre? - Ett skjelett hadde et kneproblem.
Ser du støttebandasjen? Det kan være offeret vårt.
- Fant du så mye så fort? - Noen ganger er man heldig.
- Fikk du et navn? - Bare bildet. Men det er noe annet.
Arthur Holmes, han returnerte som bodde i Calebs gamle jakthytte?
Jeg tror det er ham. Men han sa at han døde i en brann.
Sier du at han løy om sin egen død?
Jeg vet bare at historiene ikke rimer helt.
Si ifra når du har navnet på han med støttebandasjen.
Ja, sir.
Litt av et bilde.
Ja. Det er favoritten min.
- Nei, jeg mente deg. - Takk.
Jeg trodde ikke du skulle komme.
Når bestemoren din ber deg om å gjøre noe, så gjør du det.
- Fred. - Luce.
Bare sett den på bordet.
Hvem er det?
Jeg trodde ikke hun skulle komme.
Tante Barbara!
Hei, Lucille.
Hei, Barbara. Er det din berømte rabarbapai?
Den har jeg ikke smakt på 30 år. Kom inn.
Hei, Jacob.
Jeg ville bare si unnskyld. Jeg prøvde å redde deg.
Tante Barbara, hold fast!
- Jeg vet det. - Jeg gled.
Tante Barbara!
Jeg også.
Hvem er klar for middag?
Hei, Margaret.
Jeg skal vise deg alt som er nytt. Kjøleskapet ser futuristisk ut.
- Det var jo en overraskelse. - Ja, det er det.
Det lukter godt.
- Din far ville slukt tre på én gang. - Ikke rart han døde av hjerteinfarkt.
Mamma? Jeg glemte å spørre deg om noe tidligere.
Husker du en fabrikkarbeider fra 30-tallet som het Arthur Holmes?
- Det tror jeg nå ikke. - Er du sikker?
- Han var der da bestefar var leder. - Jeg var liten da.
- Du pleide å si... - Som jeg sa,
har jeg ingen anelse om hvordan de gamle beina havnet i fabrikken.
Jeg tror ikke de har ligget der, heller.
- Du har alltid hatt for mye fantasi. - Ja.
Det er spesielt å se igjen Barbara.
Hun har ikke endret seg i det hele tatt.
Ikke tenk på det. Det er over mellom oss.
- Fred. - Henry.
Vi har to stoler for lite. Kan dere gå og hente noen fra kjelleren?
Dr. Langston sa du skulle drikke så mye som mulig.
Hvordan føler du deg?
Det skjer noe inne i kroppen min. Jeg forstår det ikke.
Det er nok skummelt, men du ble født til å gjøre dette.
Det er det mest naturlige i verden.
Kanskje ikke det aller mest naturlige i ditt tilfelle.
Det gjør deg spesiell.
Jeg vil du skal vite at du ikke er alene i dette.
Jeg skal hjelpe deg. Hele veien.
- Et tre falt i Brooks Bend. - Ja, jeg så det.
- Hvordan kom du deg hit? - Province. Venstre på Pretty Brook.
Familien visste hvordan de skulle lages på den tida.
Se på detaljen på ryggen.
Alt folk bryr seg om er om de kan sitte på den.
Ja. Det var vel egentlig aldri noe for deg?
Hvordan har det gått? At mor er tilbake?
Vet du, jeg har innsett noe...
Jeg har levd lenger enn det hun har,
men jeg føler meg fortsatt som barnet.
Ingenting vil endre på det.
Fred...
...du er broren min.
Det er jeg.
- Har du vakt i kveld? - Jeg sjekket om Marty har ringt.
Det er jobb, pappa.
Jeg håper han kunne identifisere beina fra elven. Hørte du noe?
Nei. Han nevnte at Arthur Holmes var koplet inn i det, men...
- Arthur? Du bør spørre bestemor. - Hvorfor det?
Hun besøkte ham på klinikken før han forsvant.
Hun husket ham fra fabrikken. Han jobbet der da hun var liten.
Jaha... jeg skal spørre henne.
Det var en okse med ett horn, og den stirret på meg og liksom:
"Du har ingenting her å gjøre." Og det var kjempestore fjell. Sprøtt.
En usedvanlig historie. Mer utrolig for hver gang jeg hører den.
- Vil du ha litt vin, Fred? - Ellers takk.
Vi er visst tom. Jeg henter en ny flaske.
- Jeg tar det. - La meg hjelpe deg, kjære.
Tenker du på å begynne å jobbe igjen, Barbara?
Irriterende, eller hva? Han hadde ingen rett til å invitere henne.
- Ufølsomt. - Jacob ville at hun skulle komme.
- Det er som at du inviterer Fred. - Fred er familie.
- Han er min sønn. Henry sin bror. - Han prøvde å ta Jacob.
Fred er et offer i dette.
Alle våre problemer begynte med den jenta der inne.
Nei, det er sant! Det er små ting som åpnerne på brusboksene.
Hvem bestemte at de måtte forbedres? De funket jo fint.
- Bortsett fra når de knakk. - Livet skal ikke være perfekt.
Jeg er enig. Det er så mye nytt. Ingen fikser tingene sine lenger.
Når noe blir ødelagt, kaster man det.
Hva har skjedd med tv-reparatørene?
Kan du sende meg kremfløten, Margaret?
Hva har du drevet med siden du kom tilbake, Barbara?
- Du og... hva het han igjen? - Mor.
Sam. Det går bra med oss. Men det har gått så mye tid.
- Du tok ham ikke med deg i kveld. - Jeg følte ikke at det passet seg.
Nei, det hadde ikke passet seg.
Har du noensinne bygd et hus?
Et hus? Nei, bare møbler.
Men jeg tenkte at du kunne hjelpe meg på verkstedet.
Ja, det er viktig å føre kunnskapen videre.
Også trenger jeg en god partner hvis jeg skal gjenåpne fabrikken.
Jeg synes det er en flott idé.
Jeg kan ikke få sagt hvor herlig det er å se familien samlet slik.
Fred, Henry,
Jacob, Margaret, Lucille.
Og tante Barbara.
Ja, Barbara også.
Da jeg returnerte, slet jeg med hvorfor.
Hvorfor meg og ikke en annen?
Hva gjorde meg så spesiell?
Jeg tror nå at jeg har svaret.
Langston-familiens historie er en veldig rik en.
Den er fylt av slit og tøffe tider.
Vi har overlevd dem før, og sammen skal vi overleve dem igjen.
Det er meningen at jeg skal samle familien igjen.
Å komme gjennom denne mørke tiden.
Vi er Langstons.
Vi må alltid beskytte våre egne. Uansett hva.
- Hør, hør. - Hør.
Jeg tror jeg henter litt kaffe til oss.
Tar du noe av oppvasken med deg, Jacob?
Hei, Fred, det er meg. Jeg ville snakke om Arthur Holmes.
Jeg vet ikke hva dette betyr, men jeg tror alt leder til fabrikken.
Jeg drar dit nå og ser om jeg finner ut noe.
Ring meg opp igjen om du får sjansen.
En garde. Nå har jeg deg.
Finnes det noe som er så uskyldig som barnelatter?
- Du lo hele tiden som baby. - Gjorde jeg?
- Mer vin, Barbara? - Husker du det, Fred?
Om jeg husker det? De små bena hennes sparket hver gang hun lo.
Du var så nydelig.
- Det er du fortsatt. - Det er hun.
Jeg hørte ikke min sønns latter på 32 år.
Hva var det du sa, kjære?
Du sitter her og drikker vin og snakker om gode, gamle dager.
Du drepte ham. Du drepte sønnen min.
- Vent litt, Luce. - Hold tåta, Fred.
- Det var et uhell. - Et uhell?
Det var ikke noe uhell at du dro til elva for å ligge med Sam Catlin.
- Slutt, Lucille! - Nå snakker de voksne.
Om du hadde avsluttet det da Henry ba deg, hadde ikke min sønn dødd.
- Jeg sa at jeg er lei for det. - Du sa det ikke til meg.
All beklagelsen i verden kan ikke bringe tilbake den tapte tida.
- Det holder, Luce. - Jeg husker hva du gjorde.
Min sønn skulle sittet her med sin kone og barn. Du stjal det fra ham.
Du stjal sønnen min fra meg. Hjertet mitt.
Jeg ville sagt at du burde forstå, men vet du hva?
Du aner ikke hva det betyr å være en mor.
- Jeg trenger ikke å høre på dette. - Barbara.
Barbara. Barbara, vent. Du...
Jeg beklager. Hun hadde ingen rett til å si det der.
Jo, det hadde hun. Jeg fortjener ikke tilgivelse fra henne.
Eller fra noen.
Jeg vet hvordan du føler deg.
Skoen du la igjen... jeg hadde den på meg da jeg døde.
Fant du liket mitt?
Jeg har gitt slipp på det.
Har du?
LANGSTON SUGER!
Finner du noe?
Jeg fikk beskjeden din. Har du funnet noe?
- Nei. Du? - Nei.
Hva var det?
Her!
Det er noen inni. Hei, det går bra.
Mikey?
Det er min nestkommanderende sin bror. En fæl jævel.
- Han døde for 15 år sida. - Hjelp meg. Jeg er syk.
- Vi må få ham til Maggie. - Jeg har deg.
- Maggie! - Enda en?
- Han er skadet. - Inn på observasjonsrommet.
- Inn på rom to. - Hva er det som foregår?
Alle har returnert. Og alle er syke.
Hvorfor dro Barbara uten å ta farvel?
Hun har aldri hatt særlig gode manerer.
- Er du ikke trøtt? - Egentlig ikke. Du?
Nei, men vi må prøve.
Lukk øynene, så skal jeg fortelle en historie.
- En skummel en? - Det er det eneste jeg kan.
Det var en gang en landsby med en veldig lykkelig familie
som ga jobb til alle landsbybeboerne.
Det var gode tider og alt var bra...
...helt til demonene ankom.
De spredte frykt og panikk,
og verst av alt, fikk familien til å vende seg mot hverandre.
Det var en mørk tid.
Inntil noen få modige, blant annet en liten jente
samlet seg for å konfrontere demonene.
Men mot var ikke nok.
Selv om de beseiret demonene, kom de tilbake. Igjen og igjen.
Ingen av metodene deres fungerte.
Ikke henging.
Eller skyting... eller ild.
Til slutt fant landsbyfolket ut hvordan de fordrev demonene.
Det var en hemmelighet som lenge hadde vært begravet.
Mange år gikk, og bare den lille jenta, som nå var blitt voksen
var fortsatt i live til å huske demonene.
Og hemmeligheten om hvordan man drepte dem.
Ansvaret sto kun på henne
til å beskytte familien sin, uansett hva.
Selv etter den lille jenta selv hadde blitt en demon.
Men til slutt...
...klarte hun det, og alle ble glade.
Team Wild Animals Only Released On: www.HoundDawgs.org
Tekst: Silje Hella www.sdimedia.com